Na noč pred odhodom nisem mogel spati.
Razmišljal sem o Chrisu Kanewu
in o vsem, kar je rekel, ko je dal odpoved.
Brad, rad sem delal s tabo,
ogromno sem se naučil, ampak to delo me zamori.
Premleval sem o tem, da sem bil njegov mentor,
da je bil moj edini zaposleni in o tem, kako bedno je bilo vse to.
Potem sem se spomnil zabave s koktajli
in "Architectural Digesta".
To moraš pokusiti. Neke sorte imitacija comtéja je.
Resno?
Ni to tvoj prijatelj s faksa?
Vedel sem že, da je Nick uspešen, a sem vseeno začutil brco v trebuh.
Kot da bi mi življenje treslo sol na rano.
Številni kolegi s faksa so uspeli.
Nick Pascale, je slavni režiser v Hollywoodu,
divje, dekadentno življenje ima.
Jason Hatfield ima tvegani sklad. Bizarno je bogat.
Tri hiše ima in deli denar v dobrodelne namene.
Billy Wearslter je pri 40-ih prodal svoje podjetje za IT.
Upokojil se je, živi na Mauiju.
Craig Fisher dela za predsednika.
Kar naprej je na televiziji, piše uspešnice.
Vem, da se je bedasto primerjati.
Ampak ko se primerjam … Se počutim kot zguba.
In ta občutek me vse bolj prežema.
Brad! –Sranje. Oprosti. Je vse v redu?
Kaj ti je, prekleto? Udaril si me. –Oprosti.
Ni važno. –Ne morem spati.
Koliko je vredna hiša tvojih staršev?
Hiša mojih staršev? Ne vem.
Na primer … Dva milijona? Dva in pol? –Ne vem.
Se nisi nikdar vprašala? –Zakaj je to pomembno?
Je ne boš nasledila, ko bodo umrli?
Ko bodo umrli?
Mislim, da bodo zapustili vse vnukom.
Kaj hoče reči? –Vse bodo razdelili med vnuke.
Kaj? Steve ima tri otroke in sam je bogat.
Midva imava samo enega. Ni pošteno. –O tem ne odločam jaz.
Mogoče bodo vse zapustili v dobrodelne namene.
Resno? To je blazno. Res pokvarjeno od njih.
Pravi nekdo, ki dela v neprofitni organizaciji?
Ja, ti pa si v javni službi. Denar bi nama prišel prav.
Smrt staršev me bo tako prizadela,
da bo denar zadnje, na kar bom mislila.
Resno? Čisto zadnje?
Jaz pa mislim, da ti ne bo vseeno.
Kaj pa tvoj oče? Po njem boš podedoval.
Profesor je, dobil bom največ 200.000 dolarjev.
Za Troyev faks bo že.
Zato razmišljaš o denarju? Ne skrbi.
Znašla se bova.
Ne bi rad končal na beraški palici.
Strašiš me. –Najin čas se je iztekel.
Nikdar ne bo bolje.
Imava, kar imava.
Življenje se nama ne bo čez noč spremenilo, kot bi dobila na lotu.
Nismo reveži, Brad.
V določenih krogih sva. –Katerih? V tistem, ki predstavlja en odstotek?
Krasno življenje imamo. Spi.
Govori s starši, da boš vedela, pri čem si.
Midva sva pri koncu … –Ljubim te. Prosim, utihni.
Troy? –Troy, si buden?
O, ja! To!
Kako ti je ime? Saj vem, kako.
Deset minut imaš. –Samo oblečem se.
Mi daš trenutek?
Zdaj imaš že povsem odraslo telo.
Oči, ne bodi čudaški. Pod stresom sem.
Prav.
Lahko zapreš vrata? –Ja.
Lahko zapreš? –Takoj.
Krasno je. Imaš jakno?
Imam. –Dobro. Ker bo hladno.
Všeč vama bo. –Ja, najbrž bo v redu.
Na poti do letališča sem razmišljal o Chrisovih besedah.
Počakaj malo … Bankir boš postal?
Veliko več dobrega lahko naredim,
če bom mastno služil in delil svoj denar,
kot da prosjačim druge, naj ga darujejo.
Razumeš?
Imata podatke o hotelu? –Ja, v telefonu.
Pošlji jih očetu, povsem je zmeden.
Ni res, Brad? Vidiš. Mišek, nate se zanašam.
Nenadoma se zaveš, da si se vse življenje gnal za prazen nič
in da se nimaš s čim pohvaliti.
Mogoče Kim Džong-un. Ali Kim Džong-il? Oče?
Kim Džong-il. –To je oče.
Nekateri imajo cesarstva. Kaj pa jaz?
Živim v Sacramentu,
na sekundarnem trgu, obkrožen s povprečnostjo in beta moškimi.
V pogovoru s Terry Gross v "All Things Considered"?
Pripovedoval si o tipu iz zapora, o vegetarijancu.
Za zasebni zapor v Georgii, kjer so vsi obroki mesni.
Tip ni hotel jesti mesa,
zato so ga pitali kot gosko.
On pa je ponavljal: "Vegetarijanec. Zelenjava. Sadje."
Nisem si mislil, da se bom znašel tukaj.
Tako si nisem predstavljal svojega življenja.
Super bo. Odlično!
Mama, zavil bom na Old River Road.
Lahko tukaj? –Ja.
Oglašaj se, vse hočem izvedeti. Navdušena sem.
Aha. –Ljubim te.
Najbrž bo v redu. –Ne morem verjeti, norišnica.
Vem. –To je velika stvar.
Kakšna škoda, da moram na bedno konferenco.
Vse imaš v telefonu.
Lepo se imej. Zbudi se.
Rada te imam. –Tudi jaz tebe.
Veliko fotografij hočem.
Poljubček. –Poljubček.
Ekonomski razred je tam. –Kartico "Silver Flyer" imam.
Tu smeta vstopiti samo "Gold" in "Platinum".
Naslednji. Uživajte v letu.
Veš, kaj? Vzemiva višji razred.
Zakaj? –Izbirat greva tvojo fakulteto …
Kdo ve, kdaj bova spet potovala skupaj.
Pojdiva v poslovnem razredu. –Si resen? –Ja.
No, prav.
Še nikoli nisem potoval v poslovnem. –Si boš vsaj zapomnil pot.
Res imamo še prostor v poslovnem prostoru.
Mi daste vozovnici, prosim? –Odlično.
Hvala.
Če je mogoče, bi izrabil milje, ki sem jih nabral.
Žal jih za ta let ne morete uporabiti.
Cena za prestop v višji razred je 821 dolarjev na osebo.
Skupaj 1642 dolarjev. –1600 dolarjev?
Za let znotraj države? –Ja. 1642.
Boste kupili vozovnici?
Enkrat se živi. Amex uporabite.
Ne, oprostite, na MasterCard. –Hvala.
Ne, raje Amex. Samo …
Oprostite. –Je že v redu, samo preverim.
Taka prigoda se zgodi enkrat v življenju.
G. Sloan, žal vas ne moremo premestiti v višji razred.
Žal mi je. –Zakaj?
Vozovnici ste kupili s popustom,
ne moremo vas dati v višji razred.
Tudi če plačam 1600 dolarjev?
Ni denarja, s katerim si lahko plačate višji razred.
Žal mi je. Še kaj? –Ne. Saj ni važno.
Tudi če imam kartico "Silver Flyer"? –Žal mi je. Naslednji.
Šampanjec? –Hvala.
Hvala. –Uživajte v letu.
Žal mi je, ker nisem mogel dobiti vozovnic. –Ni važno.
Kartica "Silver Flyer" nima smisla. Nobenih ugodnosti nimaš.
Potem se je znebi. –Bom, proč jo bom vrgel.
Naj jo vržem? Moral bi jo. Bedasta …
Za zdaj jo bom zadržal.
Spraševal sem se, kdaj je Craig Fisher zadnjič letel ekonomsko.
Najbrž pred 20 leti.
G. Fisher, vas smem ponuditi toplo brisačo?
Topla brisača? Lahko. Hvala.
Jason Hatfield ima svoje letalo.
Njemu ni treba nikoli leteti komercialno.
Tudi Nick Pascale gotovo leti z zasebnimi letali.
Hvala.
Gotovo mora biti lepo imeti vse, kar si želiš.
Nič jim ni nedostopno.
Lahko dobim tole?
Lahko. –Hvala.
Vsa vrata so jim odprta.
Gotovo so pijani od občutka pomembnosti
in večvrednosti.
In kakšne pustolovščine doživljajo. Potujejo na eksotične kraje.
Au revoir!
Zanje svet ni bojišče, igrišče je.
Sen.
Raj na zemlji.
Mi kupiš krompirček? Sedem dolarjev stane.
Aha. –Daj mi kartico.
Pristali bomo čez 45 minut.
Ostanite pripeti in uživajte v preostanku leta.
Potem sem se spomnil študijskih let.
Takrat sem bil zaljubljen v svet in svet vame.
Kdaj je ta ljubezen usahnila?
Kdaj je šlo vse narobe?
Potem sem pomislil na Melanie.
To je vse tako zajebano!
Otroci, osnovnošolski otroci,
vadijo streljanje, ker morajo imeti vsi orožje.
Obožujem njen idealizem,
ampak mogoče je bil ovira, da se nisem postal oportunist.
Jason Hatfield je oženil bogato žensko.
Priskrbela mu je status, bogate stranke.
Diane Fisher je tudi sama zelo uspešna.
Ona in Craig tekmujeta med sabo in se motivirata.
Melanie pa je lahko zadovoljiti.
Super je.
Resno? –Ja, tvoje omake so vedno dobre.
Mogoče je Melanie tako otopila mojo ambicioznost.
Živijo, ljubi. –Sta že v Bostonu?
Prispela sva. Sva že na poti proti hotelu.
Super. Kako gre Troyu? –Dobro.
Vsrkava Boston.
Melanie ne morem obsojati za svoje odločitve. Nikogar.
Jaz sem odgovoren zanje.
Oči …
Greva jest? Samo krompirček sem jedel.
Velja, tudi jaz sem lačen. Greva.
V četrtek greva z avtom do Amhersta in Williamsa.
To sta kakovostni šoli, Troy.
Ne pritiskaj preveč nase.
Ne obremenjuj se s tem, kaj zveni imenitno.
Williams, Harvard … Ni važno, na koncu se vse uredi.
Pristaneš tam, kamor sodiš. –Saj me ne skrbi.
Ko sem bil tvojih let, sem bil ves iz sebe zaradi študija.
Na vsak način sem hotel na Yale, obsedeno.
Zakaj? Še sam ne vem.
Bil sem na čakalnem seznamu, a me niso sprejeli.
A se je vse dobro končalo. Na Tuftsu sem se imel super.
Fakulteta je odlična, našel sem dobre prijatelje.
Profesor Bob Connor mi je zelo pomagal,
spremenil mi je življenje in me napeljal na dobrodelno delo.
Koga briga Yale. In če ne prideš na Tufts, jebeš Tufts.
Moj svetovalec meni, da lahko pridem na Yale.
Ja? –Ja.
Kako, da je tega mnenja?
Najbrž zaradi ocen, rezultatov, skladb.
Na številnih fakultetah bi radi zapolnili orkester.
Zato meni, da lahko pridem kamorkoli.
Videti si presenečen.
Misliš, da boš prišel na Yale? Resno? Saj to je odlično.
Vem, da imaš dobre ocene in da si genialen, ampak …
To je fantastično.
Vendar ne greva na ogled na Yale.
Nočem na Yale. –Zakaj ne?
Raje bi šel na Harvard,
zaradi profesorja glasbe. Jeroma Backalyja.
Njihov program je odličen, kup zanimivih stvari imajo.
Prijateljica iz šole pravi,
da bo v sredo najbrž na njenem koncertu.
Na Harvard boš šel. –Mogoče. Ne vem.
Mama ve za to? –Ve, da bi šel rad tja.
Ne morem verjeti … Nisem vedel. –Saj greva na ogled Harvarda.
Vedel sem, da ga bova obiskala, ne pa, da se boš vpisoval.
Mogoče ne bom sprejet. –Najbrž boš.
Ja, mogoče.
Moj sin gre na Harvard. –Ne uroči me, stari.
Je vse v redu? –Ja. Kdo bi si mislil?
No … To je super.
Ponosen sem nate.
Včasih v življenju zatavamo.
Nam boš kaj zaigral?
Nenadoma sem se zavedal, kaj sem počel 17 let.
Vzgajal sem to izredno bitje.
Kako bi bil lahko nezadovoljen?
Če bi se poročil z ambiciozno Diane Fisher … –To je sranje.
… bi bil Troy razvajen.
Oči, ne bodi tako cisspolen. –Ja, ne bodi cis.
Če bi se grebel za moč in denar, bi bil razvajena pošast.
Boš čokolado? –Hvala.
Hvalabogu za Sacramento.
Kaj?
Preverjaš sporočila! Žgečkljivec.
Se spomniš? –Ne.
To si oboževal. –Nisem.
Nehaj. –O, ja …
Bog, nehaj. Resno, pusti me.
Tisti večer sem si predstavljal, kako bo sprejet na Harvard
in kako naju bi to osrečilo.
Oči, mami …
Sprejet sem.
Harvard!
To! Harvard!
Mesto ni slabo. –Ne.
Pa sva tu. Greva.
Imate sina ali hčer? –Sina, na pogovoru je.
Tudi moj.
Nadarjen glasbenik je. Pianist.
Celo skladatelj … –Lepo.
Kaže, da bo imel veliko izbiro.
Gotovo bo na voljo tudi Harvard.
Tore menite, da ima Harvard kaj možnosti?
Kaj počne vaš sin? –Kaj počne?
Srednjo šolo obiskuje. –Dobro.
Hej.
Kako je šlo? Se je končalo? –Ne, zmotil sem se v datumu.
Kaj? –Zmotil sem se v datumu.
Razgovor je bil včeraj. –Včeraj? Kaj hočeš reči?
Ne vem. Zasral sem.
So ti dali nov termin?
Ne, polni so.
Ponudili so mi razgovor v Sacramentu.
Ne, ljudem tukaj se moraš predstaviti.
Ti tukaj odločajo, ni res?
Ni važno, nadaljujva turnejo.
To je pomembno. Govoril bom z njimi. –Ni treba. –Moram.
Nisva potovala sem, da bi imel pogovor v Sacramentu.
Oprostite.
Rad bi vam pomagal, toda razpored je že določen.
Harvard je njegova prva izbira.
Očka, je že v redu. –Pianist je, prostovoljec, vse, kar iščete.
Razgovori doma mu bodo nudili enake priložnosti.
Vem, da se je pomembno predstaviti tukaj. Bodite pošteni.
Oče. –Nimate deset minut?
Tukaj je. Kaj počnete v tem trenutku?
Sestanek bom imel. –Oče, prosim, nehaj.
Dobro. Hvala. Greva.
Misliš, da me bodo sprejeli, če se boš prepiral z njimi?
Ne bodo se spomnili. –Bodo.
Kako lahko nekdo, ki je dovolj pameten za Harvard,
pozabi, kdaj ima razgovor?
Oprosti. Pojdiva, tura se začenja. –In kaj?
Ni treba, da vsi slišijo, kako mi pridigaš.
Ne pridigam, problem bi rad rešil.
Misliš, da se bo vse uredilo, ampak to je Harvard, Troy.
Celo genialce zavračajo. –Bog …
Se zavedaš, da tekmuješ z učenci z vsega sveta?
Ti si belec iz predmestja, brez žalostne zgodbe in vez.
Tukaj sva outsiderja.
Živce izgubljam. Lahko greva?
Počakaj, naj razmislim.
Pridruži se turi, jaz bom pa …
Kaj boš? –Poklical bom nekaj ljudi.
Samo ne pretiravaj.
Živijo. –Živijo. Troy je zafrknil.
Zamudil je razgovor na Harvardu, prišla sva na napačen dan.
Poznamo koga na Harvardu? Moram mu zagotoviti razgovor.
Morajo ga spoznati. –Poznamo koga na Harvardu …
Dekana, na primer?
Si vedela, da je Harvard njegova prva izbira?
Sem. –In da svetovalec meni, da ima možnosti? –Vem.
Koga poznamo tam? –Razmisliti moram.
Toni Morrison. –Toni Morrison poznaš?
Ne. –Ona je na Princetonu.
Zakaj bledeš o Toni Morrison?
Koga pa naj bi poznala s Harvarda?
Ljudi iz vlade poznaš, gotovo je kdo hodil na Harvard.
Razmisli, Troyeva prihodnost je v igri.
Craig Fisher predava tam, ne?
Kaj? Ne predava. Res? –To sem nekje prebrala.
Gostujoči predavatelj je, iz D. C.-ja prihaja.
Zdaj živi v New Yorku. –Potem pa prihaja iz New Yorka.
Prepričana sem, da tam nekaj predava.
Jebenti. –Kaj?
Ne, mislim, da imaš prav. Sranje.
Kaj ni v redu? –Ne bi ga rad klical.
Zakaj? –Hudiča.
V čem je težava? –Se slišiva.
Dobro. Mi daš Troya?
Ko sem zbiral pogum, da bi ga poklical,
sem se spomnil, kako je bilo, ko sem ga prvič videl na televiziji.
Pozdravite Craiga Fisherja,
nekdanjega tiskovnega predstavnika Bele hiše, z inštituta Heller.
Avtor uspešnice "Politične živali".
Craig, kdo je odgovoren …
Preganjal me je kot privid.
… kot naši predniki.
Ta dežela ima sistem, kakršenkoli je že,
vzajemnega nadzora, ki preprečuje avtokratske …
Ni šlo za trenutno ljubosumje, čutil sem pravo bolečino.
Zakaj je bila tako huda? Kaj ni bilo v redu z mano?
Spomnil sem se najinega zadnjega srečanja.
Po naključju sva se znašla v New Yorku ob istem času.
Takrat sem šele začenjal v neprofitni organizaciji.
Smo nekakšna obračunska ustanova
in platforme za posredovanje.
Povezujemo tiste, ki iščejo denar, s tistimi, ki ga imajo …
Upal sem, da se bo Craig sam ponudil
in me povezal z bogatimi ali sam kaj daroval.
Pa ni zagrizel.
Potem sem bil bolj neposreden.
Povabil sem ga v naš upravni odbor.
Napisal sem, kako ga spoštujem,
koliko bi mi njegova pomoč pomenila.
Ni odgovoril.
Pravijo, da je politika šovbiznis za grde.
Ljudje imajo radi šovbiznis …
Pravzaprav se s Craigom sploh nisva več slišala.
Jebi ga.
Številka trenutno ni dosegljiva.
Brad? –Hej! Billy!
Kako si, stari? Kako kaj življenje?
Življenje je dobro. Fantastično.
Upokojil si se, kaj? Neverjetno. –Vem.
Svoje sanje živiš. –Nekaj takega.
Čeprav nisem zares upokojen,
tu sem odprl bar in ljudje so bili navdušeni.
Zdaj se širimo na ostale Havaje in na kopno.
Polne roke dela imam. –Zveni krasno.
Z dvema krasnima Havajkama živim.
Božanski sta in skulirani.
Tukaj izdelujeta ogrlice iz školjk in take neumnosti.
Pomagal jima bom odpreti trgovino.
Deskamo, seksamo in spet deskamo. Zakon!
Počakaj, z obema živiš?
Tu so bolj sproščeni glede tega. Kako gre kaj tebi?
Super. V Bostonu sem, s sinom Troyem.
Fakultete si ogledujeva. Najbrž bo šel na Harvard.
Ja? Super! –Ja, zelo je pameten.
Iz njega še bo nekaj. –Zakon.
Imaš morda Craigovo številko?
Res bi ga rabil, pa mislim, da jo je spremenil.
Poslal ti jo bom. Ravno sva se srečala na Nickovi poroki.
Se je Nick poročil? S kom? –Xavierjem. Super je bilo,
krasno slavje. –Nisem vedel.
Samo ožji krog je bil tam. Nekdo je vprašal po tebi. Pozabil sem, kdo.
Spraševali so, kje si, kaj počneš …
Kdo je že bil?
Nekdo te je omenjal, spraševal po tebi …
No, svoje počnem. –Lepo te je bilo slišati.
Moj pes se je posral, drek moram pobrati.
Dobro, se slišiva. Tudi mene je veselilo.
Pošlji mi številko. –Ja, takoj.
In oglasi se kdaj. Adijo.
Bom.
Predstavljal sem si Billyjevo življenje tam,
z dvema mladima dekletoma in fantastičnim seksom.
Spomnil sem se Melanie in tistega, kar nama je ostalo od seksa.
Pustite sporočilo za … –Craiga Fisherja …
Craig, Brad Sloan je. Kako si?
V Bostonu sem in moj sin … Če bi lahko …
Me lahko pokličeš, ko boš utegnil? Precej nujno je.
Hvala. Adijo.
Niso me povabili na poroko, kar je potrdilo moje strahove.
Ne samo, da sem razočaral sebe.
Razočaral sem tudi vse druge.
Predstavljal sem si poroko.
Gostje so drug drugemu pihali na dušo.
Ni jih povezovalo prijateljstvo, povezoval jih je uspeh.
Ni bilo važno, ali so me odpisali ali samo pozabili …
Nisem bil več na seznamu. Nič več nisem bil vreden.
Svet me je sovražil, jaz pa njega.
Je vse v redu? Kar odtaval si.
Ne, samo … Bedasto je.
Kaj?
Stari prijatelji so se dobili, mene pa niso povabili …
Najbrž, ker nisem … Saj veš … Kar so oni.
Ni važno. –Kaj? Ne razumem.
Najbrž ne bi šel, tudi če bi me povabili.
Ne vem … Bedasto se počutim.
Žal mi je. –Ne skrbi. To je neumnost.
Očitno so kreteni. –Ja.
Halo? –Craig Fisher tu.
Hej! Kaj bo dobrega? –Je vse v redu?
Je kdo umrl? –Kaj? Nihče ni umrl.
Čudno si zvenel in rekel si, da je nujno …
Ne. Oprosti, nisem te hotel …
V Cambridgeu sem s sinom, ogledujeva si Harvard …
Imel naj bi razgovor za sprejem.
Nekdo tam je nekaj zamešal …
Samo trenutek, v restavraciji sem.
Slišal sem, da tam predavaš.
Resno? To bi bilo super. Hvala.
Veš, kaj? Jutri pridem tja.
Bosta še kje blizu? –Ja.
Do četrtka.
Lahko greva na večerjo. –Krasno.
Še nekaj. Troy je glasbenik. Zelo nadarjen.
Tam predava neki profesor …
Ne pravim tega, ker je moj sin, resno …
Troy, kako je ime profesorju glasbe?
Kaj? –Kako je ime … Samo trenutek.
Kako je ime tistemu profesorju glasbe?
Jerome Backaly?
Jerome Backaly. –Jerome Backaly.
Ja. –Prav, poklical ga bom.
To bi bilo čudovito, Craig. Dolžan sem ti. –Nič ni.
Večerja, jutri. –Prav, sporočil ti bom, kje.
Srečno na snemanju. –Hvala. Adijo.
Kaj se dogaja? –Uredil bom nekaj zate, prav?
Craig. –Hej!
Ravno v knjigarni listam po tvoji knjigi.
Super. Dobre novice imam.
Govoril sem s prodekanom za vpis.
Resno? –Srečo imata.
Ugani, s kom se boš jutri dobil.
S kom? –Jeromom Backalyjem.
Kaj? –Ja.
Potem imaš pogovor s prodekanom za vpis.
Ni mogoče. –Je.
Resno? –Najresneje.
Kaj? –Ja, stari.
Zdaj sem pa živčen. –Daj, no …
Sranje, jutri morava na Tufts.
Jebeš Tufts. –Ja.
Lahko greva popoldan. –Oči …
Ti si jebeni kralj! –Skrbim zate, stari.
Kaj praviš, Troy?
Na Harvard grem!
Vesel sem bil, da sem lahko pomagal Troyu.
Pomeri ga.
Mogoče je bila to prva od zmag.
Predstavljal sem si odraslega Troya. Srečnega, bogatega. Slavnega.
Vse bom vzel.
Izvolite. –To je najin sin.
Za vas. To je najin sin.
Rad vaju imam. Svoj uspeh dolgujem vama.
Hvala. –In še nekaj …
Kaj? –Kupil sem otok.
Kaj? –Ja.
Predstavljal sem si, kako bi zasenčil uspehe mojih kolegov.
Predstavljal sem si, kako zadovoljen bi bil tudi jaz.
Toda sreča je nenadoma uplahnela.
Te zmage … Bedno bi bilo, če bi jih pripisoval sebi.
To bi bile njegove zmage.
Ko oče vidi mojo fotografijo v časopisu,
misli, da je osmrtnica, da sem umrl.
Očitno je malce trčen. –Ja, malo. Rekel bi …
Toliko. –Mogoče malo več.
Malce več kot samo malo. –Ja.
Bo postal vzvišen in žaljiv?
Tvoj oče ima očitno psihične težave.
Se bom zaradi Troyevih zmag počutil kot večji bednik?
Bom začel zavidati lastnemu sinu?
Ta misel me pošteno prestrašila.
Ampak po drugi strani glasbeniki običajno ne služijo dobro.
Niti diploma s Harvarda ne zagotavlja ugodnega življenja.
Mogoče bo tak kot Melanie.
Zadovoljen, čeprav ne bo dosegel tako rekoč nič.
Je sploh nujno, da študiraš, če boš običajen glasbenik?
Kaj? –Vprašanje je smiselno.
"Običajen glasbenik"? –Ja.
Potrebuješ Harvard, če boš igral v orkestru?
V orkestru si želiš biti, ne? –Ne vem, kaj si želim, oči.
Razmisli, ker tole ne bo poceni, Troy.
Ne misli, da bo šlo brez posojila
ali brez štipendije, brez nekakšne pomoči.
Kaj se dogaja? –Na glas razmišljam.
Ne pričakujem, da bosta vse plačala vidva.
Ne bosta imela dovolj?
Bomo videli. Nočem, da se zdaj obremenjuješ s tem. –Očitno.
Mogoče pa bosta dedek ali babica umrla in bo težava rešena.
Hej. –Hej.
Kako si? –Dobro. Ti?
To je moj oče Brad. –Živijo. Jaz sem Ananya.
Živijo.
Poznata se iz srednje šole?
Skupaj sva bila v orkestru. –Ananya je odlična glasbenica.
In zdaj hodiš na Harvard? –Ja, tretji letnik.
Ti je všeč? –Zelo.
Tu je sicer mraz, ampak predavanja so odlična,
ljudje prijetni. Nobenih pripomb nimam.
Za vogalom sem nam rezervirala mizo, gremo? –Ja. Gremo.
Lepo je videti znan obraz.
Kako si se dogovoril z Jeromom Backalyjem? –Oče pozna predavatelja.
Katerega? –Craiga Fisherja. Kaj je?
Zakaj? –Kisel obraz si dobila.
Ja? –Ja.
Ne skrbi, nisva si zelo blizu.
Že zelo dolgo nisva tesna prijatelja.
Poslušala sem njegov kolegij in … obupen je bil.
Ne bi smela povedati tega? –Ne, ne. Povej.
Za najboljšega se ima. Seksist je.
Misli, da ve vse,
ker nastopa na televiziji in pozna ljudi v Beli hiši.
Kaj si res misliš o njem?
Skoraj mi je vzel voljo za študij mojega glavnega predmeta.
Ne študiraš glasbe? –Ne, politične znanosti.
To je študiral oče. –Komunikacijske, politične znanosti.
Na Tuftsu. –S čim se ukvarjate zdaj?
Neprofitno organizacijo vodim.
Resno? –Ja.
Drugim pomagamo, da postanejo vidni v družabnem omrežju,
najdejo donatorje, člane … –"Crowdsourcing?"
Podobno. Bolj svetujemo. Zveni dolgočasno.
Sploh ne. Zveni fantastično. –Hvala.
Rada bi govorila z vami, diplomo o neprofitnih organizacijah pišem.
Seveda, rad ti pomagam. –Super. Hvala.
Povej nama kaj o diplomi. –Vaju res zanima?
Zdaj jo šele načrtujem,
ampak rada bi pisala o belih misijonarkah.
O ženah misijonarjev, ki so v Indiji in Šrilanki širile vero,
a so v resnici postavile temelje za družbene reforme.
Spominjal sem se teh občutkov …
To dekle je bilo še polno idealov,
načrtov, upov …
… povezano z ženskimi pravicami
in kako žalostna je zapuščina kolonializma, v kateri niso …
Spomnil sem se takih večerov in pogovorov.
Načrtov za boljši svet.
Želje po povezanosti.
Rekla sem, da bi delala za Amnesty International,
pa je bil grozno razočaran. Tvoj oče pa je tako kul.
Hej!
To je Maya. Vaju ne moti, da sem jo povabila?
Hodiš na Harvard? –Tako je.
Maya je z mano v orkestru. Violino igra.
Kaj igraš ti? –Flavto.
Flavto. –Ja.
Nisem veleposlanik kitajskih študentov.
Seveda bi jim rada pomagala,
ampak jaz sem jebena Korejka.
Sploh ne govorim mandarinščine.
Tudi Maya je bila zanimiva in vznemirljiva.
Nenadoma sem začutil globoko žalost
zaradi vseh žensk, ki jih ne bom ljubil.
Zaradi vseh življenj, ki jih ne bom živel.
Predstavljal sem si, kako bi bilo, če bi jo popihal s tema dvema.
Kako bi bilo?
Noro. –Super, ne?
Precej smešno je bilo.
Saj si bila tam. –Vem.
Hvala za večerjo. –Ja, hvala.
Hvala vama, Troy je užival. –Ja, Troy je zelo hvaležen.
Gresta z nama na pijačo v "Druid"?
Ja? Kje je to? –Čez cesto.
Troy ima jutri pogovore, naspati se morava.
Samo ena pijača?
Nimam 21 let, najbrž ne bom smel noter.
Saj res. Sranje. –Vedve uživajta.
Se vidimo jutri zvečer na koncertu. –Ja?
Jaz pridem, ti se dobiš s prijateljem.
Craig Fisher. –Veliko sreče.
Adijo. –Se vidimo jutri.
Veselilo me je. –Enako.
Hvala za večerjo. –Malenkost.
Hvala. –Nasvidenje.
Uživajta na faksu. –Hvala.
Zdelo se mi je, da želiš iti. –Ne, samo vljuden sem bil.
Na začetku knjige svarite, da čtivo sploh ni veselo.
Zakaj tak začetek?
Hotel sem posvariti tiste, ki pričakujejo radost in veselje …
Troy?
Troy, si buden?
Hej. Lahko plačam?
Samo viski? Osem dolarjev.
Vseeno ste prišli. –Ja.
Nisem mogel zaspati, pa sem prišel na viski.
Tam v kotu smo, pridružite se nam.
Ne, kar zabavljajte se.
Samo spati nisem mogel. –Dajte.
Ne zabavamo se, protest organiziramo.
Ja? Super! Velik vtis si naredila name.
Ja? –Ja.
Ja, krasno je, da si pri teh letih tako ozaveščena,
da se nočeš odreči upanja in idealom.
Hvala.
Spomnila si me na moja študijska leta.
Kakšen nasvet imate zame?
Nasvet? –Ja.
Kaj bi svetovali mlademu sebi?
Resno? –Ja, res me zanima.
Iskreno, verjetno bi si rekel:
"Pozabi dobrodelnost, Brad. Nagrebi si goro denarja."
Ne mislite resno. –Mislim.
Če bi bila rada spoštovana in bi spreminjala svet, bodi Bill Gates.
Zasluži goro denarja in počni z njim, kar hočeš.
To bi si rekli? –Ja.
Ko ljudem povem, s čim se ukvarjam,
se tri minute pretvarjajo, da jih res zanima.
Po treh minutah sem neviden. Sploh mi ne zavidajo.
Bojijo se, da jih bom prosil za donacije. Kar tudi naredim.
Kaj? Zvenim naveličano?
Tudi jaz sem bil nekoč idealist.
Ne pravim, da je vse zaman …
Videl sem, da sem jo izgubil. Izgubil sem njeno spoštovanje.
Hotel sem si ga povrniti.
Mislil sem, da me bo razumela, če ji povem o svojem življenju,
da bo razumela, da sem se boril, čeprav sem izgubil bitko.
Na novinarstvu smo o tem sanjali vsi po vrsti.
Vsi bi bili Woodward in Bernstein.
Veš, kdo sta? –Ja.
Priznal sem ji svoje napake.
Novinarstva sem se lotil, ko se je čas tiskovinam iztekel.
Moj digitalni časopis v San Franciscu
je propadel, ker ljudje ne berejo več dolgih člankov.
Osvojili smo nagrade, a smo vseeno propadli.
Dobili smo nagrado Peabody. Ni važno, ampak …
Pripovedoval sem o kolegih,
ki so se prodali in obogateli,
mene pa ne vabijo več na dogajanja,
čeprav sem bil srce in duša naše družbe.
Ne marajo me, a sem vsaj obdržal načela in mirno spim.
Tipi, kakršen je Craig Fisher,
nimajo moralnega kompasa in prirejajo zgodbo,
da bi ostali zanimivi.
Fotogeničen je, razumem.
Pripovedoval sem ji o naši organizaciji.
Mučimo se, ampak mislim, da smo marsikomu pomagali.
Mogoče bi moral imeti stik z ljudmi, ki jim pomagamo,
da bi se počutil manj izoliranega …
Zakaj me tako gledaš? –Kaj?
Tvoj pogled … O čem razmišljaš? –O čem razmišljam?
Ja, prosim, povej mi.
Iskreno … Mislim, da ste srečnik.
50 let imate, pa še kar mislite, da vam svet kaj dolguje.
47 let imam.
Sploh poznate kakšnega reveža? –Seveda.
Moja mama je iz Delhija,
tam nekateri živijo z dvema dolarjema na dan.
Ne pritožujejo se, če jih kdo ignorira na večerji.
Veseli so, če sploh imajo večerjo.
Ja, a se ne merim z njimi,
merim se s tistimi, s katerimi se lahko poistovetim.
Zakaj se sploh s kom merite? –V takem svetu živimo.
Vaše tekmovanje s kolegi s faksa
je motor, ki poganja kolonializem,
tlačenje žensk in uničevanje okolja.
Daj, pretiravaš.
Nisem del problema. Dobrodelno delo opravljam, hudiča.
Če vprašate mene,
se pritožujete kot tipičen bel moški razreda, ki ima vse.
Dobro. Jaz …
Zveni kot kliše, ampak to je moje življenje.
Ne pričakujte, da se mi boste smilili. Dobro vam gre.
Verjemite, vsega imate dovolj.
Enako, se vidimo. –Adijo.
Oče. Oče, na moj sestanek morava.
Mačka imam. –Kaj? Popil si kozarec vina.
Ananyjine besede mi niso dale miru.
In njen prezir do mene.
Je še kaj ostalo, punci?
Dvomil sem, da bo uresničila ideale.
Odpoved bom dal. Daje mi banane in koktajle.
Ko bo okusila razkošje, bo pozabila na lačne množice.
Kakšna sreča, da sem vaju našel.
Vedel sem, da se samo tolažim.
Ananya je imela dobro srce. Spomnila me je na Melanie.
Sranje. Melanie.
Dobili ste Melanie, pustite sporočilo. –Ljubica, vse je v redu.
Troy je z nekim profesorjem glasbe, potem gre k prodekanu.
Kaže, da se je dobro izteklo.
Troy je prišel, pozneje te pokličem.
Večerjam s Craigom Fisherjem, ne veselim se preveč.
Ljubim te, draga. Adijo.
Živijo. –Živijo. Kako je šlo?
Dobro. Mislim, da so mu moje skladbe všeč.
To je krasno. Vidiš? Tako se to dela.
Veze in talent. Jaz pripravim teren, ti poskrbiš za ostalo.
Odlično.
Kaj pa je? –Nič.
Videti si nekam … Moral bi biti bolj vesel.
Sem. Profesorja si nisem predstavljal takega.
Kaj hočeš reči?
Ne vem. Čudno. Moj vzornik je,
a se je zdelo, da se on trudi, da bi naredil vtis name.
Grozno se je hvalisal.
In ves čas je poudarjal ekonomsko plat.
Govoril je, kako lahko unovčim glasbo.
Imel sem ga za bolj kul človeka.
Ne obsojaj, Troy.
Pod steklenim zvonom živiš.
Ne obsojaj ljudi v resničnem svetu, dokler ga ne okusiš.
Vprašal si me. Povedal sem ti, da sem pričakoval drugačnega.
Rekel si, da ni kul.
Kar je kul 17-letnemu hipsterju,
najbrž ni kul vsem ljudem na svetu.
Dobro. Ja, jebenti.
Čez 30 let mi povej, kaj je zate kul.
Res nisi gladek. Na razgovor odhajam,
ti pa me napadaš.
Troy … Prav imaš, oprosti. Rad te imam.
Najboljši sin si. Veš, da govorim resno, ne?
Oči … –Zažigal boš. –Naj si zbistrim glavo.
Troy. –Ja? –Ponosen sem nate.
Kar za mano.
Vaša hči? –Ja.
Razgovor za vpis? –Ja.
Držim pesti.
Moj sin se dobi z dekanom, zato sem na trnih.
Srečno. –Hvala.
Halo? –Tu Jason Hatfield.
Živijo, Jason. Počakaj.
Dolgo se nisva slišala. Kaj je novega?
V pisarni so mi rekli, da si klical. –Ja.
Craigovo številko sem rabil, Billy mi jo je dal.
Dobro. Poglej … moram …
Menda ste se dobili v L. A.-ju. Kako je bilo?
Zdaj ne utegnem govoriti, v zoprnem trenutku si me ujel.
Dobro … –Nočem biti nesramen,
ampak stranke me čakajo, jaz pa sem v Minnesoti.
V kliniki Mayo čakam na izvide,
popoldan letim v New York,
da ujamem obravnavo, ki jo pripravljamo že mesece.
Razumem. Vsaj veš, da letalo ne bo poletelo brez tebe.
Ne razumem. –Zasebnega imaš, ne?
Gotovo ti pride prav. –Zasebnega?
Se delaš norca? –Kaj? Ne, resen sem.
Nimam letala, kaj ti je?
Rekel si mi, da ga imaš.
Kaj? Nisem. –V San Franciscu.
Omenjal si svoj …
Naša firma nam ga je najela.
Potem sem narobe razumel.
Ravno sem izvedel, da ima hči ukleščeno hrbtenjačo.
Tri leta ima. –Kaj? O, ne, stari. Jaz …
Jason … Kaj to pomeni?
Ne vem, jutri ima operacijo in …
Tako je majhna, veš? –Bog …
Pobralo me bo od skrbi.
Ravno se pogovarjam z zdravniki, prekiniti moram, Brad.
Razumem. Obvesti me.
Povej svojim, da mislim nanje. Zelo mi je žal.
Me ne boš vprašal, kako je šlo? –Kaj?
Razgovor? –Seveda. Kako je šlo?
Zelo dobro. Jerome Backaly ga je že poklical
in ga opozoril, da sem res nadarjen.
Resno? –Ja. –To je čudovito.
Si zadovoljen? –Sem.
Greva, vzemiva taksi.
Na Tufts se peljeva.
Greš lahko sam na ogled? –Lahko.
Nekega profesorja bi rad pozdravil.
Sem ti povedal zanj? –Kar pojdi, je že v redu.
Tja pojdi, jaz grem sem.
Sem nekdanji študent profesorja Connorja,
rad bi ga pozdravil. –Zamudili ste ga.
Je ravno odšel? –Ne.
Žal je pred nekaj tedni umrl.
Umrl? Njegovo ime je še na seznamu.
Vem, to moramo spremeniti. Jaz sem šele začela tu …
Kako je umrl?
Kap ga je, ni okreval.
Škoda. –Ja.
Bil je enkraten predavatelj. –Bil je čudovit človek.
Dobro …
Lep dan želim. –Hvala. Tudi jaz vam.
Halo? –Videla sem, da si klical.
Je vse v redu? –Vse je čudovito.
Hej, Mel … Samo …
Mar ni noro, da sva naredila tega mulca,
ki je zrastel v tako čudovito osebo?
Škoda, da nisi tu. –Ja.
V dvorano gremo, mudi se mi.
Rada te imam. Te pokličem zvečer? –Daj, tudi jaz te imam rad.
Tufts mi je všeč, tam bi bil srečen.
In ti si hodil tja. –Ja.
Hvala, ker si me pripeljal in ker se trudiš.
Nič nisem naredil. –Klical si ljudi …
S tipom, ki ga sovražiš, moraš na večerjo.
Ne sovražim ga. V redu je.
Rekel si, da je kreten.
Dober dečko je. Star prijatelj.
Pravzaprav se veselim večerje. Stari prijatelji so pomembni.
Čeprav bi šel rad s tabo na koncert … Uživaj.
Živijo. –Se vidiva.
Dober večer. Rezerviral sem mizo za ob 19h.
Na ime Sloan. –Kar za mano.
Prvi ste. –Dobro.
Imate drugo mizo? Tu je tako glasno.
Nocoj smo polni. –In tista?
Žal je zasedena. –Ni videti.
Ja … A je zasedena.
Živijo, stari! –Živijo.
Dobro se držiš. –Sivim.
Ne kot jaz. –Zgubi sva …
Nisva ostala mlada.
Pograbi pivo, za drugo mizo greva.
Dobro.
Pa je vendarle prosta. –Ja, uživajta.
Hvala, ker ste prišli. Z veseljem vas gostimo.
Lahko dobim viski s kolo? –Seveda.
Sama vam ga bom prinesla. –Hvala.
Si stalen gost? –Prvič sem tukaj, a je hrana menda dobra.
Vede se, kot da sta prijatelja.
Ker te je prepoznala? Najbrž je občutek dober.
Stari!
Koliko let je minilo? –Več kot deset.
Res sem vesel, da sva se dobila. –Tudi jaz, stari.
Dobrodošel v Bostonu! –Hvala.
V katerem hotelu sta? –Oak Tree Execustay.
Prvič slišim, da je kdo tam. Je dober?
Ni slab.
Hvala, ker si se dogovoril za sestanka za Troya.
Zelo dobro se je obnesel.
Super. Ne morem verjeti, da si že ogleduje univerze.
Tudi jaz ne. –Moji deklici tudi že iščeta.
Šele 12 let imata, a sta zelo zagrizeni.
Izpolnjujeta prijave. Mladi so zdaj zelo zagnani.
Ja. Troy je čudovit, kar se tega tiče.
Je na zdravilih? –Ne.
Hvala. –Malenkost.
Kako je z Melanie? –Dobro.
Rada ima svoje delo, vedno je zadovoljna.
Diane je ravno prodala članek HBO-ju, posneli bodo serijo.
Kul.
Danes sem bil na Tuftsu. Bob Connor je umrl.
Vem. –Vedel si?
Imel sem govor na pogrebu. –Ja?
Bila sva v stiku.
Parkrat me je povabil, da sem predaval.
Ja? Gotovo si bil ponosen. –Običajno te prošnje zavrnem,
ampak on je bil tako dober človek.
Zame je bil pravi mentor.
Saj res, tebe je imel najraje.
Škoda, da nisem vedel za pogreb.
Če bi bil na Nickovi poroki, bi ti povedal. –Nisem bil povabljen.
Nisi veliko zamudil. Nick je postal …
Rad ga imam, a bolj ko je uspešen, bolj je gejevski.
Postal je tetka, okrog njega tekajo pobriti tipi v pajkicah
in se onegavijo po hiši.
Ja, videl sem jo v Architectural Digestu.
Spominja na sceno za vesoljski gejevski pornič.
Danes sem se slišal z Jasonom. –Ja? Kako je z njim?
Zvenel je zaskrbljeno. Njegov otrok je bolan.
Nekaj s hrbtenjačo.
Grozno. Kateri? Štiri ima.
Mislim, da sem ga užalil.
Mislil sem, da ima svoje letalo,
omenil sem ga, očitno sem bil bedast.
Jezen je bil, češ da ga obtožujem, da ima letalo.
Sram me je bilo. –Ima letalo.
Nima. –Ima.
Ne, firma mu ga je najela.
Njegova firma. Letalo je njegovo.
Si prepričan?
Nisi bral članka v "Timesu"?
Bog, tožijo ga.
Zapravil je denar mogočnežev.
Trese se. –Bog, to je …
Najbrž je bil zato občutljiv.
Najbrž … Očitno nisem razumel.
Ne, Jason je steber družbe. Družinski človek, dobričina.
In lopov. –Resno?
Ja, lopov je. Majhna možnost obstaja, da bo šel v zapor.
Jezus.
Ne moreš biti dobričina in imeti toliko pod palcem.
Pobegniti bi moral, kot Billy.
Billy, ja. Svoje sanje živi.
Dve dekleti. –Samo ne pokliči ga po peti.
Zakaj? –Ker je pijanec.
Ja? –In …
Ne serji. Kaj? –Saj si vedel.
Po telefonu je zvenel normalno.
Bilo je zgodaj, sprehajal je psa.
Najbrž sploh ni spal.
Revež ima preveč časa.
Čas je magnet za neumnosti. –Sploh ne vem, kaj se dogaja.
Ker si se vsemu odpovedal in šel v Sacramento.
Preselil sem se, nisem se odpovedal.
Zakaj si odšel v Sacramento? –Melanie je tam dobila službo.
Jaz lahko delam kjerkoli. –Ja, imaš tisto malo … Kaj že?
Zelo lepo.
Hvala. –Zelo pohvalno.
Oprosti, ker se ti nisem oglasil.
Je že v redu.
Trenutek ni bil pravi.
Vsak dan je kdo kaj hotel od mene.
Predavanja, uvod v knjigo,
sedel naj bi v odborih, poslovnih, neprofitnih …
Dan ima samo 24 ur.
Mejo moraš postaviti, pa naj ti je še tako hudo.
Moraš se naučiti reči ne.
Včeraj so me prosili, naj junija govorim v festivalu zamisli.
Na to sem pristal. Zanimivi gostje, zanimiv program.
Craig? –Ja.
Hočem, da veš …
Ponosen sem nate. Resnično.
Gotovo si pod hudim pritiskom,
med obveznostmi žongliraš,
Ampak na ven … –Ni tako stresno. Zabavno je.
Vesel sem zate.
Ko sem te prvič videl na televiziji, me je malo zabolelo.
Ker sva vedno malce tekmovala …
Jaz sem zadovoljen z življenjem, ti počneš, kar te veseli,
vse se je nekako uredilo.
Nisem tekmoval s tabo. –No … Mislim, daj … Resno?
Mogoče za sekundo na faksu, ampak …
Že dolgo te ne gledam na tak način.
Ne gledaš me na ta način? Kaj to pomeni?
Zakaj bi jaz tekmoval s tabo? –Daj! Ne serji.
Kaj? –Iskren poskušam biti.
Reči hočem …
Sploh veš, kaj počnem? Resnično pomagam ljudem.
Preprosto ne morem … Zakaj se vedeš tako do mene?
Kako se vedem? –Ne vem … Kaj sem zate?
Oprostite, g. Fisher. Moje ime je Mark.
Velik oboževalec vašega dela, knjig in vsega sem.
Se lahko fotografirava?
Nisi se oglasil, ko mi je umrla mama.
Slediš mi na Facebooku. Ne vem …
Vaju motim? –Ne, izvolite.
Hvala.
Si moj prijatelj? Ne vem.
Sva sploh … Kaj sva? Ne vem … Vse to hvalisanje …
Trenutno čutim … Vem, kaj, ampak vseeno …
Zmeden sem. Kaj se dogaja?
Oprosti. Hvala, ker si pomagal mojemu sinu.
Ampak ne morem … Žal mi je. Ne morem tega.
Ne vem, kaj je to …
Gospod, vaša vstopnica. –Hvala.
Opravičujem se.
Očka. –Živijo.
Kaj pa večerja? –Raje sem tu s tabo.
Tisti dve punci. –Vem.
Odlični sta.
Preplavila so me čustva.
Ves čas sem porabil, da sem hranil svoj ego
in poniževal svoje dosežke.
Samo sedel sem in poslušal …
Dovolil sem, da v sebi spet začutim življenje.
Glasba je bila čudovita. Dekleti sta bili prekrasni.
Lahko bi ju ljubil in ju nikdar imel zase.
Kot lahko ljubiš svet, čeprav ni ves tvoj.
Še vedno ljubim svet.
Oče? –Vse je v redu.
Hočeš? Ne? –Hvala.
Ananya pravi, da sta se sinoči videla.
Ja, nisem mogel spati. Samo pijačo sva spila.
Oče, doživljaš nekakšen živčni zlom?
Ne. Ne, samo …
Včasih … dvomim.
Skrbi me, da me imajo ljudje za zgubo.
Potem me to mine in … Tako.
Ko sva danes hodila
in si me sramotil, sem razmišljal:
"Če bom študiral tukaj,
se bodo vsi spominjali tega."
Pa se ne bodo,
ker vsi mislijo samo nase. Nikomur ni mar.
Samo jaz mislim nate,
moje mnenje mora biti pomembno.
Ja? In kaj meniš …
Rad te imam.
Hvala.
Moj sin.
Tu je.
Pred nama so še leta in leta.
Poskušam si predstavljati prihodnost.
Ponavljam si …
"Še smo živi. Jaz sem živ."
BRADOV POLOŽAJ
Scenarij in režija
MEDIATRANSLATIONS
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija